Antarktis.
Jordens kallaste, ogästvänligaste och mest avlägsna kontinent.
Ingen människa har tagit sig ner i djupet runt Antarktis.
Förrän nu.
Havsdjupet är lika svårt att utforska som rymden.
Vi vet mer om ytan på Mars än om havets djupaste områden.
Nu kan vi dyka ner i de outforskade djupen-
-och upptäcka hemligheterna där nere.
Om man följer isbergets vägg ner under ytan-
-möter man en skoningslös värld.
Det här är jordens kallaste vatten.
När vi ger oss ner i djupet ökar trycket nåt enormt.
Ljuset ovanifrån syns nästan inte alls.
Men otroligt nog...
...finns det liv här.
I havet under polerna förväntar man sig-
-att det inte finns nåt liv alls.
Men här nere finns ett ofattbart överflöd av liv.
Ett sånt överflöd av liv hittas inte bara runt Antarktis.
Havsströmmarna för med sig havets rikedomar till nästan alla vatten.
Förbluffande nog finns det mer liv nere i djupet-
-än nån annanstans på jorden.
DJUPHAVET
BERÄTTARRÖST: DAVID ATTENBOROUGH
Solljuset minskar och havet blir mörkare.
Här i Stilla havet, på 200 m djup, får vi ta del av en främmande värld.
Skymningszonen är den evigt mörka delen av havet.
Här lever märkliga varelser.
Pyrosoma. Det är en två meter lång gelétub.
Den får den här årfenhajen att se liten ut.
Ytterst lite ljus tar sig ner så här långt.
För att överleva här måste man ta tillvara på varje ljusglimt.
En svärdfisk.
Ögonen är stora som tennisbollar för att den ska kunna se i mörkret.
Den här bläckfisken finns bara här nere.
Det högra ögat är alltid vänt neråt.
Det högra ögat är större och tittar uppåt-
- för att kunna se bytena som simmar nära ytan.
Den heter Histioteuthis men kallas "den vindögda bläckfisken".
Det finns ännu märkligare varelser.
Det här är en Macropinna microstoma.
Den här fisken har ett genomskinligt huvud som är fullt av gelé.
Det gör att den kan titta upp genom sin egen skalle.
Här i skymningszonen-
- finns, otroligt nog, 90 % av havets alla fiskar.
På natten simmar enorma stim prickfiskar upp till ytan-
-och äter småplankton.
På dagen gömmer de sig här nere igen.
Bläckfisken Dosidicus gigas.
Den är två meter lång och väger 50 kg.
Den är rovgirig, som alla bläckfiskar.
Här finns hundratals.
De har hittat ett stim prickfiskar-
- som gömmer sig på 800 m djup utanför Sydamerikas kust.
Tentaklerna har kraftiga sugproppar som de fångar sina byten med.
Och när det är slut på prickfiskar...
...angriper de varandra.
Den här har fångat en mindre bläckfisk i sina tentakler.
Den sprutar svart bläck för att dölja sitt byte.
Men en ännu större bläckfisk vill ha det.
Den stjäl bytet.
Skymningszonen är den här bläckfiskens favoritjaktmark.
De dyker sällan ner i det eviga mörkret under dem.
Vi är i "midnattszonen".
En kilometer från havsytan. Hit når inte solljuset.
Det här svarta tomrummet är större än alla habitat på jorden tillsammans.
Här finns det också liv.
Men inte den sorten vi är vana vid.
Nästan utomjordiska varelser ligger bakom den här ljusshowen.
Nästan alla djur måste locka till sig partners och skrämma bort rovdjur.
De här ljussignalerna används så mycket här-
- att de troligen är det vanligaste sättet att kommunicera på i världen.
Ändå vet vi inte mycket om dem.
Genom att lysa lockar jägare till sig nyfikna byten.
Det här är en Anoplogaster cornuta.
Den har störst tänder i förhållande till sin storlek av alla fiskar.
Den har tryckkänsliga sensorer på hela kroppen-
- och känner av allt som rör sig i vattnet.
Det är midnattszonens rovgirigaste fisk.
Men bytena distraherar den med ljus.
Ett villospår bestående av självlysande bläck.
Här nere i beckmörkret...
...är alla begrepp om tid och rum okända för livsformerna.
Rörmaneter lever i princip för evigt.
De klonar sig själva om och om igen.
Vissa blir till slut längre än blåvalar.
Det snöar här nere.
Små delar av organisk massa sjunker sakta ner från ovan.
Det är föda åt en stor mängd olika filtrerare.
Bland annat maneter.
Och sköra sjögurkor.
En procent av "snön" äts inte upp och sjunker ner till botten.
Efter flera miljoner år bildas ett över en kilometer tjockt lerlager.
Det är en ödemark som täcker halva jordytan.
Djuphavsbotten kan se ut att vara livlös.
Men här bor unika varelser.
Chaunax suttkusi, till exempel.
Den jagar genom att ligga i bakhåll, har en enorm mun...
...och ett oändligt stort tålamod.
Den här fiskarten har bott här så länge-
- att fenorna har förvandlats till nåt användbarare.
Nämligen fötter.
De gör att den kan ta sig runt på havsbotten.
Bläckfisken Opisthoteuthis californiana.
Den svävar ovanför botten och letar efter mask i leran.
Men vid minsta tecken på fara ger den sig av.
En sexbågig kamtandhaj. Den är lika stor som en vithaj.
Det kan ha gått ett helt år sen den åt senast.
Den patrullerar lerbotten och använder så lite energi som möjligt.
Högt ovanför ruttnar ett stort kaskelotkadaver sakta.
Det är en festmåltid för djuphavsdjuren.
Föda. Hela 30 ton föda.
Till slut sjunker det till havsbotten.
Det hittas snabbt.
Den sexbågiga kamtandhajen har ett extremt känsligt luktsinne.
25 minuter efter att valkadavret har sjunkit...
...kommer en sexbågig kamtandhaj.
Med varje tugga sprids mer blod i vattnet.
Nyheten om födan sprids snabbt.
Två till hungriga sexbågiga kamtandhajar simmar dit.
Inom tolv timmar bråkar sju enorma hajar med varandra-
-för att få en tugga.
Ingen vill ge sig.
Ett dygn senare är en tredjedel av kadavret uppätet.
Hajen som kom först har ätit sig proppmätt.
Den här måltiden kan räcka i ett helt år.
Nu kommer städarna.
Kräftdjuret Paromola cuvieri bär på koraller.
Det är troligen för att skydda sig.
Krabbarten Cancer bellianus är här.
De upptäckte nog kadavret lika snabbt som hajarna.
Men de rör sig inte lika snabbt.
Efter en månad äts de sista ätbara bitarna upp av över 30 arter asätare.
Men även de lockar till sig rovdjur.
Strumpebandsfiskar simmar upprätta. De äter upp dem en och en.
Några av valens tänder lossnar när skelettet faller isär.
Fyra månader senare finns det bara några ben kvar.
Till och med de är föda...
...för nåt.
Skäggmasken Osedax.
De gräver sig in i benen med hjälp av syra.
På så sätt kommer de åt den lilla mängd fett som finns kvar.
Det kan ta decennier, men till slut vittrar benresterna sönder-
-och hela 30-tonskadavret återvinns.
En sjunken val är en tillfällig oas i havsbottens öken.
Men det finns eviga oaser här också.
De här djuphavskorallerna sitter fast på klippor som sticker upp ur leran.
Nere på 5,5 km djup finns det fler korallarter-
-än i korallrev i grunda vatten.
De får inget solljus så de överlever på föda som driver med strömmarna.
De växer med bara ett hårstrås bredd varje år.
Men vissa av dem kan leva i 4000 år.
Precis som bland koraller i grunda vatten bor det många livsformer här.
Här bland korallerna växer en vacker svamp.
Det här är Euplectella aspergillum.
De här svamparna har inneboende.
Nämligen räkor.
Det finns gott om rovdjur på revet, så räkorna har tur.
Både hanen och honan hamnade i svampen när de var små larver-
- tillsammans med matpartiklarna svampen lever på.
De fann varandra och har bott här sen dess.
Nu är de fullvuxna, och honan bär på ägg.
När de har kläckts simmar larverna ut genom svampens väggar.
Men räkorna tar aldrig sig härifrån. De kommer inte ut.
De är för stora för att komma ut samma väg som de kom in.
De lever längre här än de skulle ha gjort på revet där de är oskyddade.
Men hur kommer det sig att en så enkel organism som en svamp-
- kan bygga nåt så komplicerat och på så sätt hjälpa de här räkorna?
Det är ett mysterium och ett underverk.
Men deras tidlösa värld börjar ödeläggas.
Havsvattnet nära ytan töms på grund av överfiske-
- och trålfiskare har börjat plundra djupet.
Liv har frodats på otaliga rev i årtusenden.
Nu är reven ruiner.
När den organiska massan på botten vittrar sönder bildas metangas.
I Mexikanska golfen ger de här utbrotten ifrån sig en salt vätska.
En saltlösning.
Vätskan är fem gånger tyngre än havsvatten-
- och samlas i stora pölar på havsbotten.
Det är svårt att begripa vad man ser.
En femton meter djup sjö med saltlösning på havsbotten.
Märkligt nog finns det ett överflöd av liv runtom sjöarna.
Enorma musslor som kan leva i över hundra år står tätt ihop-
- och döljer de räkor och andra kräftdjur som äter bland dem.
Den ålartade fisken Synaphobranchidae kommer till saltlösningssjön-
-för att hitta föda.
Vissa vågar till och med simma ner i saltlösningen.
Om den är för länge i sjön hamnar den i chocktillstånd.
Den måste simma bort från saltlösningen för att överleva.
Den klarar sig.
Andra har inte lika stor tur.
Saltlösningen balsamerar kropparna.
Efter några decennier staplas kropparna på hög runt sjön.
Men vissa delar av djupet är ännu ogästvänligare.
På vissa ställen finns det kilometerlånga sprickor i havsbotten.
De här dalgångarna sträcker sig ner mot jordens mitt.
Med hjälp av ubåtar har man kunnat kartlägga och skapa en bild-
-av det här vidsträckta landskapet.
Den djupaste graven är elva kilometer djup: Marianergraven i Stilla havet.
Hela Mount Everest får plats i den.
Man brukade tro att såna här djuphavsgravar-
- var platser där inget kunde överleva.
Men det finns liv här.
En sorts sjögurka.
En så kallad "sjögris".
Den och andra enkla organismer överlever-
- på den lilla mängd föda som sjunker ner ända hit.
Likt den här sjöstjärnan klarar de av tryck som motsvarar 50 jumbojetar-
-som är staplade på varandra.
Den otroligaste upptäckten görs av den här fjärrstyrda kamerasonden.
En "spöklik ringbuk".
Den lever på åtta kilometers djup. Ingen känd fisk lever lika djupt ner.
Ingen trodde att ett djur som är så komplicerat som en fisk-
-kan överleva så här högt tryck.
Från de största djupen upp till den övre delen av skymningszonen...
Det verkar inte finnas några ställen i havet där det inte finns liv.
Vi tror numera att livet på jorden kan ha haft sin början i havsdjupet.
Här finns en värld som döljs av jordens största geologiska formation.
Rakt igenom världens hav-
- sträcker sig en undervattens- bergskedja runt hela planeten.
Atlantiska centralryggen.
I södra Stilla havet slits havsbotten isär.
Mer än en fjärdedel av jordens vulkanaktivitet sker i djupet.
Nästan all aktivitet sker längs med Atlantiska centralryggen.
Men de här extremt våldsamma krafterna leder till stora rikedomar.
Gaser och kokhett vatten sprutar ur sprickorna.
Det finns mineraler i strålarna som bildar stora skorstenar.
Hydrotermala öppningar.
Den här är 30 m hög och kallas Godzilla.
Otroligt nog finns det lika mycket liv i dem som i tropiska regnskogar.
På vissa ställen trängs mer än 500000 djur på en kvadratmeter.
Deras föda består helt av bakterier.
Och de lever på kemikalier som har lösts upp i den kokheta vätskan.
Krabbor äter bakterielagren som täcker deras skal.
Andra har bakteriekulturer inuti sina kroppar.
Räkor har bakteriekulturer i sina munnar.
Men det är en farlig strategi.
För mikroberna ska få näring-
- måste räkorna ge sig in i de heta öppningarna.
Och då riskerar de att kokas levande.
Det senaste decenniet har antalet upptäckta öppningar fördubblats.
Varenda en är unik och innehåller ett eget samhälle.
Den kanske viktigaste finns i Atlanten.
Den har döpts till Den försvunna staden.
I dess 60 m höga torn sker nåt helt otroligt.
Trots högt tryck och hög temperatur finns det kolväte här.
Den här molekylen är byggstenen i alla levande varelser-
-och skapas av sig själv här.
Många forskare tror nu att livet på jorden-
- kan ha haft sin början i en sån här öppning-
-för fyra miljarder år sen.
Vi vet numera att det finns djupa hav på Jupiters och Saturnus månar.
Om det kan finnas liv i såna här extrema förhållanden-
- borde det kunna finnas liv nånstans där ute också.
PÅ DJUPET
Teamet filmade i djuphavet i mer än tusen timmar.
De använde forskningsbåten Alucia-
-och ubåtarna Deep Rover och Nadir.
Deras ambitiösaste uppdrag utfördes i Antarktis.
De ville filma på tusen meters djup. Det hade inte gjorts förut.
Vi vet inte vad vi kan vänta oss. Det är ett outforskat område.
Det kan vara dött, fullt av liv-
-eller allt där emellan. Vem vet?
Det är en enorm utmaning, tekniskt sett.
Vattnet här kan nå 1,8 minusgrader.
Ingen vet hur ubåtarna klarar av den här extrema miljön.
Jag torkar upp det.
En halvtimme in i den första dykningen bildas en pöl på golvet.
Orla bekräftar att det är havsvatten.
Jag försöker torka upp vattenpölen. Vi får se om det kommer mer.
De måste hitta läckan och laga den snabbt.
Knyter du den...
Vi var 450 m ner i en liten bubbla, och det läckte in vatten.
Vi var 30 minuter från ytan.
Om ubåten fylls med vatten finns det ingenstans att ta vägen.
Ubåtsförarna är förberedda för nödsituationer.
Lägg dem där.
Ralph hittar snabbt läckan och lagar den.
Han fick det att verka helt normalt.
"Jag fixar det. Oroa dig inte." Han fixade det på 20 minuter.
Vattnet i Antarctic Sound är fullt av liv men förrädiskt.
Sundet har det olycksbådande smeknamnet "Isbergsgatan".
Vi måste hitta en plats där det inte kommer isberg och välter ubåtarna.
Det blir som att spela "Space Invaders".
En kubikmeter is väger ett ton. Om ett isblock kommer nära farkosten...
Det är känsliga saker. Det är som ett stort Fabergéägg.
Under en dykning hamnar de rakt under en lodrät isvägg.
Vissa isberg är lika stora som en bil-
- och vissa är lika stora som Hyde Park. De är enorma.
Förhållandena kan förändras på ett ögonblick.
Kaptenen kontaktar ubåtarna.
Jag är rädd att isen träffar er.
Uppfattat.
Det är några stora isberg i kanalen.
De verkar vara på kollisionskurs.
Det hörs tydligt när två isberg kolliderar ovanför dem.
Här kommer det is.
Kolliderande isberg och sämre väder får dem att snabbt ta upp ubåtarna.
Deras planer hindras än en gång.
Två veckor senare är äntligen förhållandena perfekta.
De försöker sig på att dyka ner till 1000 m djup i "Isbergsgatan" igen.
En timme efter att dykningen inleddes kommer de fram.
999.
Nadir anropar från havsbotten.
1000 m.
Uppfattat. 1000 m. Klart slut.
Nytt rekord!
Den första bemannade dykningen till 1000 m djup i Antarktis vatten.
På botten av havet, i världens ände-
-hittar de förvånansvärt mycket liv.
De blir lika förvånade när de inser-
- att isberg utgör en fara även 1000 m under ytan.
Det faller stenar från dem när de smälter. En landar nära ubåten.
Folk som dyker med ubåtar-
- brukar inte oroa sig för sjunkande stenar. Det är inte en vanlig risk.
Den hade nog repat glaset ordentligt om den träffade.
Om en på 10-20 ton hade träffat ubåten-
-skulle den ha totalförstörts.
Efter några dykningar inser de att det är de här stenarna-
-som berikar Antarktis havsbotten.
De skapar fasta punkter som livsformer kan frodas på.
Det här bevisar att det enda sättet att förstå livet i nere djupet-
-är att åka dit och se efter.
I nästa avsnitt besöker vi livliga korallrev.
Djuren måste anstränga sig ordentligt...
...för att klara av konkurrensen i de här välbefolkade städerna.
Översättning: Sebastian Lilja www.btistudios.com